Вогнепальні й ножові - Сергій Вікторович Жадан
![Вогнепальні й ножові - Сергій Вікторович Жадан](/uploads/posts/books/8/5/7/5/vognepalni-j-nozhovi-sergij-viktorovich-zhadan.jpg)
Нова поетична книга Сергія Жадана є збіркою біблійних та кримінальних балад, герої яких вперто й послідовно рухаються таємними стежками, намагаючись будь-що здійснити всі свої мрії і залишити місце злочину. Апостоли та бойовики, пророки й біженці, агітатори і відступники, сирени, демони й зомбі – персонажі цієї книги свідчать про час та заповнюють простір, з якого і з’являються вірші – ліричні й піднесені, радісні й ностальгійні, вогнепальні й ножові.
Сергій Жадан
Вогнепальні й ножові
Розділ перший
Опій
«Ми приїхали поночі, рухаючись крізь пітьму…»
Ми приїхали поночі, рухаючись крізь пітьму,
караваном із трьох позашляховиків,
обійшли перевал, що лежав у густому диму
і прострілювався одним із піхотних полків.
На подвір’ї було вже чути сусідів та їхню рідню,
і в морозне повітря здіймалася анаша,
і похмурі бійці грілися коло вогню,
набиваючи навчено запасні ріжки з калаша.
У кімнаті стояли жінки – юні й старі.
Щойно ми увійшли, вони відступили вбік
і тримали в руках військові тяжкі ліхтарі,
розганяючи тіні з вилиць і темних повік.
Капітан промовив: «Маріє, усі шляхи,
що вели сюди, всі дороги й стежки
нині світяться в темряві, й втомлені пастухи
ними вперто бредуть, переносячи ковдри й мішки.
Всі потоки, Маріє, всі узбережжя морів,
перестуджені, мовби горла малих дітей,
нині срібно горять, і навіть сузір’я вгорі
загусають повільно відлунням добрих вістей.
Твій малий, коли виросте, знатиме всі слова,
що лише існують, він зможе назвати все,
в ньому буде наша печаль і наша злість больова,
що заводить нас, єднає нас і несе.
Його будуть слухати звірі, птахи і вужі,
йому стане любові, щоби завжди стерегти
перехоплені нами колони та вантажі,
контрольовані нами долини, висоти й мости.
Адже доки діти народжуються від нас,
доки вони ростуть на нашій землі,
доти є кому битись за кожну з пристріляних трас,
доти є ким поповнити лави – невтомні й злі.
Доки духи й померлі приходять до нас сюди,
нас не стримає жоден Спаситель і жоден Аллах.
Все минуще, сестро, вічні лише сліди
від шрапнелі та куль на наших чорних тілах.
Хай малий сприймає помсти науку важку,
хай навчається справі та поміж нас росте».
Капітан порився у похідному мішку
і поклав до ліжка старий заводський ТТ.
І тоді ми всі, ті, хто стояв за ним,
почали діставати ножі, амулети й прути,
хтось поклав наваху з руків’ям твердим і міцним
й відійшов назад, щоб інші могли підійти.
Там уже лежало золото і килими,
порцеляна, бронза й купа теплих речей,
і стояло за вікнами небо чорне зими,
і дими підіймалися в нього з сільських печей.
І одна з жінок, із ліхтарем у руці,
наче відьма з місяцем, вийшла в глибокі сніги,
і за нею рушали всі пастухи та бійці,
і ступали снігом, ніби не мали ваги.
«Малий сидів так довго, що змінилася Конституція…»
Малий сидів так довго, що змінилася Конституція.
І всі його жінки народили й пустили корені.
Його адвокат перебрався до Штатів,
його прокурор – до Турції.
І лише він сидів собі, як на вахті —
пійманий, але не скорений.
Сидів в одиночній, сидів у загальній, з арабами.
Сварився з адміністрацією і займався самоосвітою.
Сидів із замміністра зв’язку і якимись піратами,
з пророками й прокаженими,
з буйними та просвітленими.
Ми самі вирішили його забрати, коли він звільниться.
Приїхали й підхопили його під тюремними брамами.
Аби не думав, що ми забули про нього
за нашими війнами,
аби знав, що ми пам’ятали про нього
за нашими травмами.
«Тебе там усі чекають, малий, —
говорили схвильовано, —
Всі наші, малий, сперечаються,
яким ти приїдеш потягом».
Говорили й дивились, що там було намальовано
на його пожованій шкірі, що світилась під одягом.
А там були намальовані пальми
під церковними банями,
і тяжкі якорі, з якими він схожий був
на капітана без кітеля,
і гарячі жіночі профілі, пов’язані якось з його коханнями,
і голова Сталіна над лівим соском,
мов голова Івана Хрестителя.
І коли ми вже під’їжджали до міста,
яке нас завжди єднатиме
і яке ми любили по-своєму за тепло та відданість,
він попросив зупинитись і розглядав
дими над комбінатами,
ніби дивився на власне місто з безпечної відстані.
Там, на в’їзді, на нього чекали
боржники з кредиторами,
з друзями й конкурентами, з сестрами й нареченими,
з блаженними та сліпими, з радісними та хворими,
з циганами, растаманами, татарами і чеченами.
Чекали німі й поламані, згорблені та контужені,
діти з гіркими прянощами й дівчата зі штучними перлами.
Навіть померлі стояли в такому дзвінкому напруженні,
що, коли б не сморід, ніхто б і не знав,
що має справу з померлими.
Щойно він рушив до них, як вони озвалися,
вітаючи його співами, вигуками і танцями,
і кожен із них говорив сусіду: «Дивися, Вася,
це ж малий повертається, малий повертається.
Тепер він нарешті звільнить це місто від різної наволочі.
Тепер він вилікує всі наші рани, між нас проходячи.
Зцілить усіх тритонів у наших водоймах,
що помирають, плаваючи,
підійме на ноги наших дітей і далеких родичів.
Славімо його у місті, що тримається вірою нашою.
Стелімо дорогу йому пальмовим листям і своєю одежею.
Пишімо його ім’я на ворожих будинках чорною сажею.
Ділімося з ним своєю радістю світлою та безмежною!»
І ось малий стояв поміж них, обіймаючи кожного —
демонів із фаєрами, янголів із рваними крилами.
Обіймав їх і розумів, чого їм усім це коштує.
Обіймав і обмивав своє довге волосся червоним кріпленим.
Обіймав їх, звертаючись до них піснями та вíршами,
і думав: «Куди їх вести такими стрункими лавами?
Їм так легко сьогодні мстити, палити й вішати,
оскільки відповідати завжди буде той,
кого вони всі тут славили.
Оскільки в наших містах, з нашим фартом і вдачею,
нам і лишається хіба що виглядати за сонячною погодою,
коли прийде Цар Єрусалимський з ідеями законодавчими
й прийме смерть за наші гріхи за обопільною згодою.
Тому вони і шикують довкола мене
свій святковий паноптикум,
тому й виходять за мною з лікарень, тюрем та крематоріїв.
Які пророки?! Вони не вірять навіть синоптикам.
Вони навіть Царство Боже
вважають окупованою територією.
Вони бояться насправді, всі ці нарвані й стримані.
Бояться свого азарту й свого везіння.
Бояться мого слова, бояться мого імені.
Й боятимуться його до смерті. Навіть довше —
боятимуться до воскресіння.
Боятимуться, оскільки справді мають чого боятися,
мають що приховувати від дітей, матерів та демонів.
Тому де вони – мої сльози, де моя чорна п’ятниця,
де сліди на моїй розмальованій шкірі від палиць і ременів?»
За ним